A Műegyetem erkélyétől az ACS (Amerikai Kémikusok Egyesülete) elnökségéig

Pavláth Attila

	Amikor visszapillantok eddigi tudományos pályámra, még ma is nehezen hiszem el, hogy mindez lehetséges volt. 50 éve, amikor a Műszaki Egyetem Szerves Kémiai Intézetének sebtében felállított laboratóriumában kutatómunkámat megkezdtem, álmodni sem mertem volna, hogy alig fél évszázaddal később 20 ezer kilométeres utat teszek meg, hogy elmondjam ezt a székfoglaló beszédet. Nemcsak mivel nem volt reményem, hogy valaha is a vasfüggönyön kívül leszek, hanem mert további várható élettartamom nem terjedt fél évszázadnál tovább. Itt most nem az életéveim statisztikailag várható számát értem, inkább egy fluorkémiai kutatóét, aki kollégáimmal, Oláh Györggyel és Kúhn Istvánnal meglehetősen veszélyesnek mondott munkát végzett. Ez az oka annak, hogy az Intézetben átalakítottunk egy kis erkélyt olyan laboratóriummá, ahol effajta veszélyes kísérleteket is végezhettünk az intézeti kutatószemélyzet többi részétől elkülönítve, akik egyébként veszélytelen cukorkémiai vizsgálatokkal foglalkoztak. Az egyetlen előnye a dolognak az volt, hogy az 5 x 5 méteres laboratórium tavasszal kitűnő kilátást nyújtott a Dunára, de ez sem vigasztalhatott, amikor a fluoretanol, illetőleg fluorfoszfát-észterek első tünete, nevezetesen a csőlátás, jelentkezett. Remélve, hogy e vegyületek még nem hatottak az idegrendszerre, elsősegélyként atropin cseppeket alkalmaztunk, melyet a szembe juttatva a pupilla tágulását idéztük elő. A „változatosság” kedvéért később kevésbé veszélyes folyékony hidrogénfluorid kísérleteket is kiviteleztünk, amelyeknek egyedüli hatása „csupán” érintésre a bőrégés, amelyet azonnal kalcium glukonát kenőccsel csillapítottunk. Sajnos, amikor ez a tüdőre is hatott, csak azt remélhettük, hogy a természet majd helyrehozza a károsodást. Az élet később még érdekesebbé vált, amikor elemi fluorral és halogén-fluoridokkal végzett kísérleteink esetenként robbanással végződtek. Ráadásul eszközeinket gyakran kezdetleges módon kellett összeállítani és még az elemi fluort is a meglévő legegyszerűbb anyagokból kellett kinyernünk. A veszélyek ilyenfajta tudatos vállalójaként nem csoda, hogy 1956-ban családomat összecsomagolva félelem nélkül nekivágtam egy Magyarországon kívüli, új életnek. 

	Ilyen pionír kezdet után ugyancsak nem meglepő, hogy félévszázados kémia pályafutásom alatt széleskörű kutatásaimat a kémia majdnem minden ágazatában folytattam. Számos ígéretes, mégis akkoriban ismeretlen kutatási területre jutottam el, új fejlesztésekre irányuló hipotézisekből kiindulva. Körülbelül harminc évet fluorkémiával, 10 évet alacsony nyomású elektromos kisülési reakciókkal, 10 évet az energia válság alatt a nyersolajat mezőgazdasági anyagokkal való helyettesítésével, és több mint húsz évet az amerikai mezőgazdaság különböző problémáinak megoldásával töltöttem. Mivel pályafutásomat 20-s éveimben kezdtem, valószínűleg én lennék a legfiatalabb kinézésű százéves kémikus ha egyes kutatásaimat nem párhuzamosan folytattam volna.

	Az említett témák bármelyikéről beszélhetnék ebben az előadásban. Az alacsony nyomású kisülési kémiát kizárólag szilícium-chipek maratására használták csak, amikor egy pár más, úttörő csoporttal együtt nemcsak szerves polimerek felületkezelésének kidolgozásán fáradoztam, hanem egyéb kémiai reakciókra is kiterjesztettem. Az energiakutatás jelentősége akkor növekedett meg, amikor a biomassza üzemanyagként való felhasználását kezdtem tanulmányozni a szénhidrogének helyettesítésére. A folytonosan emelkedő magas olajárak tették szükségessé a mezőgazdasági polimerek alkalmazásának megvizsgálását a kőolaj-alapú szintetikus polimerek helyett. Az előbbi nem annyira gazdaságos, mint az utóbbi, mégis könnyű biológiai lebonthatósága, szemben a 200 év alatt bomló szintetikus polimerekkel, környezetvédelmi szempontból igen előnyös. Végül a fogyasztásra kész zöldségek és gyümölcsök frissen tartása komoly ösztönzést adott a védelmező ehető filmrétegek kifejlesztésének: a manapság hagyományos főzésre fordítható csekély idő terhe így könnyebben elviselhetővé válik. 

	A harmincas évek kedvelt slágere volt : Mindenki visszatér első szerelméhez (On revient toujours ŕ ses premičres amours). Ezért nem meglepő, hogy a következőkben nosztalgikusan visszatérek fluorkémiai kutatásaimra, dacára a mérgező és robbanékony kísérleteknek, amelyek feleségemet folytonos aggodalomban tartották. 

	Azokat, akik nem ismerik behatóbban a területet, legyen szabad röviden emlékeztetnem, miért is választandó el a fluorkémia a klór-, bróm-, illetve jódkémiától. A fluoratom kovalens sugara szerves származékaiban nem sokkal nagyobb a hidrogénatoménál, így a hidrogén fluorszubsztitúciója nem változtatja meg lényegesen a molekula geometriáját. A fluor mégis a periódusos rendszer legelektronegatívabb tagja, ezért a H-atomok fluorra cserélése az eltérő elektronsűrűség-eloszlás miatt radikális változást hoz a molekula fizikai, biokémiai tulajdonságaiban. A többi halogénnel ellentétben, a fluor a legtöbb szerves vegyülettel robbanásszerűen reagál. Ma már a polimerfelületek elemi fluorral való fluorozására jóval kontrollálhatóbb módszereket fejlesztettek ki, de a gázreakciók alkalmazása még mindig ritka. Ezért az egyéb halogénvegyületek előállítására használt hagyományos reakciók a fluorkémiában nem használhatók. 

	Az alifás fluorvegyületek előállítása éveken keresztül antimon-trifluorid segítségével történt vízmentes hidrogénfluorid jelenlétében vagy anélkül. A nehézség az volt, hogy míg ez működött a -CCl3, sőt -CHCl2 csoportok esetében is , addig -CH2Cl esetén legtöbbször kátrányképződéssel járt. 

	Első találkozásom a fluor szerves vegyületeivel a fluoretanol és diizopropil-fluor-foszfát előállításával kezdődött a megfelelő klórszármazék szubsztitúciója útján KF használatával :
Cl-CH2-CH2-OH   F-CH2-CH2-OH
O=P(i-C3H7)2Cl      O=P(i-C3H7)2F

Ezen meglehetősen toxikus fluorvegyületek fontossága, a bisz-(2-fluoretil)aminnal együtt, amelyeket a harmincas években idegméregként vizsgáltak, abban állt, hogy életre nem veszélyes dózis alkalmazása alatt antikarcinogén hatást mutattak. A hipotézis az volt, hogy egy vegyületté alakult változatuk, a bisz-(2-fluoroetil)amino -2-fluoetil-fluorfoszfát

	 	      O-CH2-CH2-F
		      /
		O=PFN(CH2-CH2-F)2
pozitív szinergetikus hatást fejthet ki erős, többoldali toxicitása ellenére. Eljutottam egészen a bisz-(2-fluor-etil)fluor-foszfátig,
			O=PF(OCH2-CH2-F)2
 amely, sajnos vagy szerencsére, nem volt annyira ígéretes, mint antikarcinogén, az erős toxicitás ellenére. Így – feleségem nagy megnyugvására – nem folytattam tovább ezt a kísérletet :

	A poliklór-szénhidrogének fluorozása vízmentes HF segítségével nem lehetséges laboratóriumi üvegedényekben, a HF erősen maró hatása miatt, ezért új módszereket kellett kidolgoznunk. Az arzéntrifluoridról tudtam, hogy könnyen előállítható As2O3-ból, CaF2-ból és kénsavból, ennek ellenére nem volt fluorozószerként használatos. 
As2O3 + 3 CaF2  +  3H2SO4       2 AsF3   + 3 CaSO4 +3 H2O

Minthogy ez egy folyadék (fp = 58 _C) és nem támadja meg az üveget, laboratóriumi alkalmazása evidens volt. Nem véletlen tehát, hogy sikerült kidolgoznom, mint egy egyszerű laboratóriumi fluorozószert. Első szelektív alkalmazása a fluortriklóretilén előállítása volt. Ez utóbbi alacsony forráspontja miatt (fp = 70_C) kiválóan alkalmas lett volna háztartási vegytisztítógépek oldószereként való felhasználására. 
CCl3-CHCl2       CFCl2-CHCl2   _   CFCl=CCl2

Sajnos az USA-ban bevezetett egyre növekvő egészségügyi korlátozások megakadályozták ilyenfajta gépek árusítását. Ennek ellenére az AsF3 praktikus reagens lett egyéb fluorvegyületek, mint például a trifluormetilfenil származékok előállítására. A reakció a legtöbb esetben hevesen exoterm. 
CCl3C6H4CCl3       CF3C6H4CF3

	A gyűrűn szubsztituált aromás fluor vegyületek speciális folyamatban állíthatók elő, amely minden más halogénvegyülettől eltér. Az aromás vegyületek reakciója elemi fluorral még nagy óvatosság mellett is az aromás rendszer felbomlásához vezet perfluor-cikloalkánok, illetve szétdarabolt perfluor-alkánok képződése mellett. Míg a benzol klórozása FeCl3 katalizátor mellett átmeneti kloro-kation képződésével lehetséges, a klórhoz képest jóval magasabb elektronegativitású fluor molekulája homolítikus bomlást szenved inkább, minthogy heterolitikus bomlásban fluoro-kation jöjjön létre. Doktori tézisemben mégis bizonyítottam, hogy a komplex fluoro-kation keletkezhet klór-trifluoridból. 
ClF3 + BF3      ClF2+ BF4–

A cél itt a benzol fluorozása, amely párhuzamosan klór-származék keletkezésével jár az alábbi módon : 
C6H6  + ClF2+ BF4–      C6H5F  +  ClF + BF3 + HF
C6H6  +  ClF     C6H5Cl   + HF  

E reakció a fluor heterolitikus bomlását mutatja, ha a ClF2+BF4– képződését 
ClF +  F_F  + BF3       ClF2+ BF4–

formában írjuk fel, ahol egy Lewis-sav és egy Lewis-bázis húzza szét a fluormolekulát. Ezzel a feltevéssel élve elő tudtuk állítani az első tetrafluor-ammónium iont : 

NF3 +  F–F  + AsF5        NF4+ AsF6–

Érdekes módon a NF4+ ion előállítását nem egy új fluorozó ágens megtalálása motiválta. Az USA űrkutatási programjának keretében a 60-as években nagyenergiájú, hatékony szilárd oxidálószert kerestek. Az oxidálószerek leghatásosabbika a fluor, de magas nyomás alatt kell tárolni. A komplex fluoro-kationt tartalmazó sók viszont tárolhatók és jóval stabilabban tarthatók a rakétahajtóműben. Öt évet szenteltem ennek a projektnek, de ez még mindig a zárolt kutatások körébe tartozik, így részletekbe nem bocsátkozhatom. 

	Az aromás vegyületek fluorozása körüli problémák miatt a fluorszármazékok előállítására éveken át a Baltz-Schiemann reakció volt az egyetlen laboratóriumi módszer, ahol az aromás aminocsoportokat cseréltek le fluorral. Nehézsége abból adódott, hogy aril-diazónium-fluoroborátok előállítását igényelte a megfelelő aromás amin diazotálásán, majd tömény HBF4 oldatban való kicsapatásán keresztül. A vízmentes só hőbomlása igen exoterm lehet az arilcsoporttól függő mértékben :
C6H5NH2       C6H5N2+BF4–         C6H5F  + BF3 + N2

Ezért fejlesztettünk ki egy kevésbé heves reakciót fenolos hidroxilcsoportok fluorra való kicserélésére, fluor-hangyasav-észterükön keresztül : 
C6H5OH  + COClF      C6H5OCOF        C6H5F  + CO2

Egy másik felfedezésem a fluorkémia és a glow discharge kémia kombinációjából jött létre. Mint ismeretes Teflon, azaz politetrafluoroetilén sok előnnyel rendelkezik főleg felületi tulajdonságai miatt. Mivel nem termoplastic, ezért a legtöbb esetben teflontömbből indulnak ki, amelyet azután a kívánt formára alakítják. Ezért szükség volt, hogy egy könnyen formálható polimert, a végső forma elérése után, felületi fluorozással Teflon szerű alakra alakíthassuk át. Például, orvosi vonalon alkalmazott katétercsöveknek alacsony felületi súrlódási tulajdonságokkal kell rendelkezniük, azonban ezt nehéz volna egy Teflon darabból kialakítani. Amint már említettem az elemi fluorral való kezelés még ma is nehéz. E célból glow discharge reakciókat alkalmazva két új módszert fedeztünk fel. Egyik eljárásunk az RF-csoportot a felületen rögzíti úgy, hogy a polimer CF4 plazmával érintkezik. Míg a CF4 magas stabilitása miatt általában az elektromos kisülések megakadályozására használatos van der Waals-generátorokban, alacsony nyomáson létrehozott kisülés által CF3• gyökökre bonthatók. Ilyen kisülések a polimerfelületen szintén szabad gyököket képeznek, amelyek CF3• csoportokkal kombinálódva a felületen teflonszerű réteget alkotnak. 
CF4        CF3•
R-H       R• 

A szén-tetrafluorid alkalmazása egy párhuzamos reakció miatt korlátozott, ugyanis a CF3• tovább bomolhat CF2• gyökökre, amelyek polimerizálódva lerakodó, de nem kötődő teflonszerű réteget alkotnak a felületen, amely így idővel elkophat. Ebből kifolyólag szén-tetrafluorid helyett olyan illékony szervetlen fluoridokat alkalmaztunk, mint például NF3, BF3 vagy SiF4 amelyek fluor-gyököt szolgáltatnak, de a melléktermékek ugyanakkor illékonyak, ezért csak a polimerfelület kontrollált fluorozása zajlik le melléktermék lerakódása nélkül. 
NF3      NF2• + F•       NF•  + F•       N  + F• 
R-H + 2F•        R-F + HF

	Az alacsony nyomású kisülési reakcióknak van egy ígéretes felhasználása, aminek habár semmi köze nincs a fluorkémiához, mégis nagyon szerettem volna kidolgozni, de sajnos csak álom maradt. Tudvalévő, hogy ez a kisülés CO2-ból szén-szuboxidot képez :

2CO2        O=C=C=C=O   +    O2

Az oxigén regenerálása mellett vízzel, hidrogénnel, illetve ammóniával reagáltatva szerves kiindulási anyagokat kapunk : 
O=C=C=C=O   +  2 H2O       CH2(COOH)2
 O=C=C=C=O  + 4H2     HOCH2CH2CH2OH
 O=C=C=C=O   +  2 NH3      CH2(CONH2)2

Sajnos a reakció nem túl gazdaságos, mivel nagyon alacsony nyomáson, majdnem vákuumban kell végrehajtani. Azonban az űrben költségmentesen lehetséges vákuumot létrehozni, és a kozmikus sugárzás képes elektromos kisülést produkálni. Ráadásul az űrben az oxigén visszanyerése létfontosságú; ez a sci-fi irodalomban hydroponikusan termesztett növények lassú fotoszintéziséből nyerhető vissza széndioxidból. 

	Az Egyesült Államok Hold Programja (Moon Project) jóval többről szólt, mint megvetni az ember lábát a Holdon. 1966-ban felhívást bocsátottak közre önkéntes tudós űrhajósok toborzására, akik különféle kísérleteket végeztek volna az űrben  vagy a feltételezett hold-kolóniákon. Több, mint 900 személy folyamodott különböző tudományterületekről, közülük 72 vegyész, köztük jómagam is. Miután a kémikus jelöltek körét egy tucatra csökkentették, megkértek, hogy készítsek kutatási tervet egy esetleges űrállomáson vagy egy hold-telepen végzendő kísérletekre. A tervemben egy széndioxidra felépített úttörő kémiát vázoltam az előbbi reakciókra alapítva. Sajnos nem én voltam a finalista, és akit kiválasztottak egy rövid idő után lemondott, mert nem óhajtott repülni tanulni. Ma, amikor a nemzetközi űrállomáson a legkülönbözőbb kísérleteket végzik, az én korombeli kutatónak már túl késő nekikezdeni. Egyébként előadásomat „Sic itur ad astra” (így jutunk a csillagokba) címmel tarthattam volna.

	Pályafutásom alatt számos esetben kerültem szembe olyan problémákkal melyek úttörő nekiállást kívántak. Általában az új, ismeretlen utakat választottam. Amikor Sir Hillary-t meg kérdezték, hogy miért mászott fel a Himalaya legmagasabb csúcsára, azt válaszolta: “Mert ott volt!” Számomra nem ez volt a hajtóerő. Pusztán elméleti tudományos kutatások számos felfedezéshez vezettek. Ezzel ellentétben, én úgy vélem, hogy az ismeretlen területeket azért kell felderítenünk, hogy az emberiség életét jobbá tegyük. A különböző fluorvegyületek előállítása nagy reményekkel kecsegtetett az orvostudomány, a mezőgazdaság, és egyéb vonalon. Amerikai pályafutásom alatt, úgy az ipari, mint állami kutatóintézetekben, számos esetben úttörő nekiállást kívánó problémák megoldásával a vezetőség engem bízott meg. Valószínűleg egyszerűbb lett volna elkerülni a nehéz feladatokat, és a már ismert területeken maradni. Azonban mindig elfogadtam az úttörő feladatokra való kihívást.

	Így keveredtem az Amerikai Kémia Társaság ügyeibe. Szakmánk nehézségei egyre fokozódtak, de a problémák a szőnyeg alá lettek seperve, vagy mert megoldásuk nem volt nyilvánvaló, vagy mert új irányvonalra lett volna szükség. Az emberi természet általában fél a változásoktól. A csillagok közé nem kerültem, de én lettem az Amerikai Kémikusok Egyesületének első magyar születésű elnöke, mindössze a harmadik európai a modern időkben. Elnökségem alatt, de már korábban is azon dolgoztam, hogy az ACS tagságában tudatosítsam a változások elkerülhetetlenségét. Világos , hogy új akciókra van szükség még ha a megoldás nem is tökéletes.

	Az ACS a világ legnagyobb tudományos szervezete 160000 taggal és 500 millió dolláros költségvetéssel. Ilyenformán elnöke jelentős befolyással rendelkezik az egész szakmára. Az egyik legfontosabb témám, a kémiáról kialakult közvélekedés volt. Elnökségem alatt megjelöltem azokat a problémákat, amelyekkel szembe kell néznünk a kémia megítélését illetően és folyamatosan cselekvésre szólítottam fel az érdekelteket. A megoldások nyilván nem egy nap alatt születnek meg, de állandóan lépéseket kell tennünk a kémia megérdemelt pozíciójának visszanyerése érdekében, elhárítva ezzel azt a negatív képet, amely a problémák felnagyítása miatt a tudományágra meg nem érdemelten nehezedik. 

	Kémiai gyűléseken egymás között nagy büszkeséggel adjuk elő új teóriáinkat egy új reakció mechanizmusról, de laikus társaságban nem tartjuk fontosnak hogy olyan egyszerű kémia folyamatokról vagy praktikus vegyületekről beszéljünk amelyek mindennapi életünkre kihatnak. Akár tetszik akár nem, az átlag embernek a koordinációs kémiáért megítélt Nobel -díj nem jelent semmit, kivéve az egy millió adómentes dollárt. A nylon ing vagy harisnya sokkal fontosabb számára, annak ellenére, hogy a koordinációs vagy polimer kémiáról egyformán nem tud semmit. A kémia és a kémiai technológia fontosságának a köztudatban való megerősítésére az első lépés ennek a vitathatalan ténynek felismerése.

	Szakmánkon belül elismerjük és méltányoljuk számos felfedezéseink átütő jelentőségét, de ezt tudatosítanunk kell az átlag emberben, akik tudományos ismerete meglehetősen korlátozott. Például, számukra a Haber-Bosch szintézis csak egy érthetetlen kémiai egyenlet. Ha azonban felhívjuk a figyelmüket arra, hogy ez tette lehetővé a műtrágya gazdaságos előállítását és így az élelmiszerek olcsóbb termelését, az eljárás nagyon is fontossá válik, akár értik a kémiai folyamatot vagy nem. Az Egyesült Államokban 150 évvel ezelőtt a munkaerő 70 százalékára volt szükség az élelmiszerek termelésére, míg ma csak két százalékra és ez magába foglalja nem csak az otthoni szükségletek kielégítését, hanem még az exportot is. A nylon nagyipari előállítása lehetővé tette könnyen mosható, olcsó ing, fehérnemű és egyéb ruhadarab időmegtakarító használatát. Mielőtt a kémikusok megoldották az életmentő penicillin nagyipari előállítását, ez csak ritka esetekben állt rendelkezésre. Százával tudnék felsorolni egyéb kémiai felfedezéseket, amelyek egyszerűbbé és könnyebbé tették életünket, de sajnos az átlag ember nem realizálja hogy ezt a kémiának köszönheti.

	A tény az, hogy a kémia tette lehetővé a modern életet. Ennek következtében még ötven évvel ezelőtt is a közvélemény világszerte elismerte és nagyra becsülte felfedezéseit. Sajnos ez a felfogás nagyon megváltozott. Pár hónappal ezelőtt az egyik európai kémiai társaság elnökével beszéltem erről a problémáról, aki ezt megerősítette. A kémiának nem csak a tudatlanság az ellensége, hanem egy jól szervezett ellenállás is. Nyilvánvaló hogy a különböző kémiai felfedezéseknek lehetnek előre nem tudható mellékhatásai. De ha egy ház leég Prometheust okoljuk mert ellopta az istenektől a tüzet? A DDT túlzott alkalmazása környezetvédelmi károkat okozott, de ugyanakkor milliókat védett meg a maláriától. A freonok reakciója az ózonréteggel kapcsolatos problémát okozott, de ugyanakkor lehetővé tették az olcsó és hatásos hűtőszekrényeket, amelyek nagymértékben elősegítették a közegészség megjavítását. Manapság a közvélemény gyakran nem is tud a problémákról, amíg a kutatók azokat fel nem ismerik. Arra büszkék lehetünk, hogy amikor a egy-egy kémiai probléma nyilvánvalóvá lett, mi kémikusok azonnal elkezdtünk dolgozni ezen  problémák kiküszöbölésén és sikeresen megoldottuk azokat.

	Az életben semmi sem tökéletes és a kémia sem kivétel ez alól. Ébereknek kell lennünk, hogy minimalizálhassuk, vagy elkerülhessük a legfőbb nehézségeket. De nem elég védekezni, folyamatosan tájékoztatni kell a közvéleményt a kémia eddigi, lehetséges és jövőbeli jótékony hatású eredményeiről a mindennapi élet számára. Elnöki tevékenységeim közé tartozott a „Kémiai technológia mérföldkövei” című kiállítás megszervezése, amely fontos haladást jelentett ezen az úton. Az elmúlt 125 év kémiájának mindennapjaink átalakulásában játszott szerepét jól összefoglalja ez a tárlat. Nagy sikere volt, de ez még csak a kezdet. Az egész világon hozzáférhetőnek kell lennie könyv alakban, CD-én és az Interneten is. 

	A felnőtt lakosság véleményformálása mellett elengedhetetlen megvizsgálni, hogy az iskolák elegendő ismeretanyagot adnak-e át a felnövekvő nemzedéknek. Ha így teszünk, felnőtté váló gyermekeinket nem tévesztik meg a szenzációvadász főcímek. Legyenek családanyák, könyvelők, szerelők, ügyvédek vagy akár még politikusok is. 

	Természetszerűleg időbe fog telni, mire ezek a felvilágosított diákok a felnőtt lakosság részeivé válnak. Olyan soká nem várhatunk tétlenül. Szükséges lenne egy „Kémiai Imázsközpont” kialakítása, amely az alábbi célok megvalósítására lenne hivatott : 

1. Éberen figyelni a sajtóban a kémia rossz színben való feltüntetésére és a hibákat kiigazítani. Ez egy országos hálózat segítségével lenne lehetséges, ahol a tagok a helyi híranyagból a jók elterjesztését és a hibásak helyesbítését kapnák feladatul.

2. Figyelemmel kísérni a kémia azon vívmányait, amelyek a mindennapi életre közvetlenül fejthetnének ki jótékony hatást, és el is magyarázni népszerX stílusban, miért elQnyös ez a közember számára. 

3. Az előbbihez hasonló leírások elkészítése meglévő találmányokról médián keresztüli terjesztésre, főként a rádiót és a televíziót értve ezalatt . 

4. Megbízható háttéranyaggal szolgálni felelősséget érző újságírók számára, akik szenzációk helyett valós tények közlésére vállalkoznak.

	Megoldják-e ezen törekvések az összes problémát ? Vissza tudjuk-e ezzel szorítani a szenzációhajhász és hamis sajtótudósításokat ? Nem mindet! De nem várhatunk tökéletes megoldásra. Ez a gondolkodás sokszor zsákutcába terelte a mi szakmánkat. Shakespeare 400 éve ezt írta : „Árulónk a kétség: / Attól foszt meg, mit könnyedén elérnénk / Ha volna merszünk.”, egy másik helyen a cselekvés fontosságát így húzza alá : „Magunkban rejlik gyógyszerünk gyakorta : / Gyógyulásunkat ne fogjuk a sorsra.” Kezünkben tehát a jövő.

Hogy az Amerikai Kémikus Egyesületét akcióra bátorítsam, elnökségem alatt egy zenés színdarabot írtam és adattam elő “Eljött az idő, hogy változtassunk” címmel. Beszédemet egy idézettel fejezem be ebből. Ez a Shakespeare-szerű monológ mutatja a sikeres utat a jövő felé:

	„Mást alkotni e világban úgy tudunk, ha
	Bátran új, nem álmodott világba lépünk,
	Mert gyáva az, ki ismeretlentől futna 
	S elveszítené jövőbeli reményünk.”